ОДЕСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Кафедра дитячої хірургії

МЕТОДИЧНА  РОЗРОБКА  ЛЕКЦІЇ

Змістовий модуль № 18  «Ургентна дитяча хірургія»

Заняття  №1 “Особливості педіатричної хірургії. Морфо-функціональна 
незрілість. Гетерохронії. Природжені та набуті вади розвитку. 
Філософія дисципліни та спеціальності”

	Курс V Факультет Медичний

“ЗАТВЕРДЖЕНО”
На методичній нараді кафедри
“27” серпня 2021 р.
Протокол № 1
Зав. кафедрою Лосєв О.О.

Одеса  2021
	ЛЕКЦІЯ: “Особливості педіатричної хірургії. Морфо-функціональна незрілість. Гетерохронії. Природжені та набуті вади розвитку. Філософія дисципліни та спеціальності”
	1.Актуальність теми. Обгрунтування теми. 
	Педіатрична хірургія - хірургія, ортопедія, травмотологя, урологія, кардіологія, інтенсивна терапія та реанімація зміщені у  дитячий вік. Кожен лікар у своїйдіяльності безмовно зустрінеться з хірургічними проблемами у дітей і тому кожен  лікар повинен вміти встановити хоча б попередній діагноз - діагноз лікаря першого контакту і знати подальшу тактику діагностики та лікування захворювань, вад розвитку, гетерохроній  та невідкладних станів у дітей.
	2.Цілі лекції:
	- навчальні:
	Ознайомити студентів з головними особливостями невідкладної хірургії, навчити майбутніх лікарів орієнтуватись, встановлювати діагноз та формулювати тактику лікування хірургічних захворювань, вад розвитку і гетерохроній у дітей.
	- виховні:
	Формувати у студентів основні філософські поняття щодо пріоритетів ощадливого відношення до дитини, забезпечити засвоєння студентами  провідного значення вітчизняних клінічних та науково-педагогічних шкіл у формуванні основних понять та принципів педіатричної хірургії.
	3.План та організаційна структура лекції
№	Основні етапи лекції та їх зміст	Цілі у рівнях абстракції	Тип лекції, оснащення лекції	Розподіл часу	
1	2	3	4	5	

1.
2.	Підготовчий етап
Визначення навчальних цілей.
Забезпечення позитивної мотивації			
5 %	

3	Основний етап
Викладення лекційного матеріалу. План:
1.Морфофункціональна  незрілість.
2.Гетерохронії.
3.Природжені та набуті вади 
   розвитку.
4.Філософія дисципліни та 
   спеціальності.
5.Історя розвитку педіатричної 
   хірургії	

І
ІІ
ІІІ

ІІ

І	
Вступна лекція з вико- ристанням наглядності (слайди, темат. хворі)	
85 %	

4.
5.

6.	Заключний етап
Резюме лекції, загальні висновки
Відповіді лектора на можливі запитання
Завдання для самопідготовки студента		
Ніколаєва Н.Г. Педіат-рична хірургія. Вибрані лекції. Одеський мед. ун-т. - Одеса. -1999.	
10 %	

	4.Зміст лекційного матеріалу
	- структурно логічна схема змісту теми

Педіатрична хірургія

Хірургія, ортопедія, травматологія, урологія, 
онкологія, реаніматологія дитячого віку

Відмінні риси

Морфо-функціональна незрілість органів і систем		Вади розвитку		Гетерохронії		Особливості філософії	

Вроджені		Набуті		Росту		Дозрівання	

                Кориговані          Некориговані
	Педіатрична хірургія - розділ хірургії, який відокремився за віковою ознакою, тобто це хірургія, ортопедія, травматологія, урологія, онкологія, реаніматологія, зміщені у дитячий вік.
	Морфофункціональна  незрілість. Головною особливістю педіатричної хірургії є те, що ця дисципліна і спеціальність охоплює всю хірургічну патологію організму, який дозріваеє й зростає, тобто патологію, що розвивається в умовах морфофункціоналдьної незрілості тканин, органів і систем. Морфофункціональна незрілість найбільш притаманна новонародженим і немовлятам, але  різною мірою вона відмічається протягом усього періоду формування та росту, накладаючи свій неповторний відбиток на виникнення, прояви, перебіг й кінець усіх захворювань, а також тактику лікування.
	Під час народження дитини центральні та периферичні відділи нервової системи ще не повністю розвинені й сформовані. Зокрема, недостатньо диференційовані клітини говного мозку та міжнейронні  зв’язки, немає мієлінізації рухових волокон, не диференційовані ядра, мозочок, низьким є поріг збудливості центральної нервової системи, у зв’язку з чим виявляється схильність до дифузійних реакцій.
	Незрілість нервової системи призводить до того, що діти, особливо малюки, схильні до різких генералізованих реакцій у відповідь на інфекцію, інтоксикацію, больову та  психічну травму. Тому локальні прояви патологічних станів нерідко бувають стертими, в першу чергу виникають загальні симптоми - підвищення температури, блювання тощо.
	Гострий апендицит - одне з найчастіших хірургічних захворювань органів черевної порожнини - у дітей ясельного віку внаслідок незрілості центральної нервової системи і переваги загальних реакцій над локальними супроводжується високою температурою, багаторазовим блюванням, рідким частим випорожненням. Тому за Fevre патологія так і називається “діарейний апендицит”. Незнання цих особливостей перебігу захворювання може призвести до трагічних наслідків.
	Незрілість центру терморегуляції нерідко спричинює гіпертермічний синдром, а зволікання щодо його усуненням може призвести до судом й загибелі хворого. Незрілість дихального центру може призвести до принічення дихання, розвитку гіпоксії і, як наслідок, теж до загибелі дитини.
	Система дихання у немовлят розвинена недостатньо. Ребра розміщені горизонтально, а діафрагма - високо, переважає діафрагмальний тип дихання. Тому у дітей найчастіше спостерігається рестриктивне (від стискування) порушення дихання, зокрема, при  метеоризмі, парезі кишечника.
	У дітей частіше, ніж у дорослих, порушується прохідність дихальних шляхів, бо вони значно вужчі. Діаметр трахеї у новонародженого на рівні перснеподібного хряща становить усього 4 мм, слизова оболонка більш пухка і схильна до набрякання. Те, що у дорослих призводить лише до відчуття дертя у горлі, у малюків спричинює набряк. Нарриклад, потовщення слизової оболонки дихальних шляхів на 75 %, а у дорослих - лише на 19 %.
	Все це призводить до того, що найменші порушення з оку дихальної системи супроводжуються швидкими змінами газообміну, розвитком гіпоксії й  порушенням життєво важливих функцій.
	Серцево-судинна система при народженні дитини розвиненакраще за інші системи, але деякі особливості. Наприклад, швидкість кровообігу у дітейй молодшого віку вдвічі вища, ніж у дорослих, у дітей відносно більший об’єм крові, барорецептори розвинені погано, тому діти молодшого віку дуже чутлдиві до крововтрати: втрата 50 мл крові у новонародженого відповідає втраті 1 л крові у дорослого. Отже, навіть незначна втрата крові у маленької дитини має бути повністю відшкодована.
	Особливості серцево-судинної системи у дітей потребують від лікаря вибрати тактику відповідно до ситуації. Наприклад, враховуючи топіку серця у новонароджених, закритий масаж серця у цього контингенту хворих проводять, натискуючи на середню частину грудини, а не на нижню, як це роблять у дітей старшого віку й дорослих при клінічній смерті.
	Значною мірою морфофункціональна незрілість позначається на перебігу патології органів черевної порожнини. У малюків сальник короткий, лише у дворічному віці він досягає рівняпупка. Ось чому в дітей молодшого віку, як правило, не трапляється апендикулярного інфільтрату, невід’ємною складовою частиною якого, як відомо, є сальник. Якщо брати до уваги невеликі розміри черевної порожнини малюків, то  буде зрозумілим перебіг апендикулярного перитоніту у дітей молодшого віку - дуже швидко розвивається клініка розповсюдженого процесу. Разом  з тим у дітей раннього віку черевоподібний відросток має лійкоподібну форму, тому застійні явища у апендиксі трапляються рідно; останні, як відомо, є невід’ємним фоном запалення відростка. Ось чому у малюків, у цілому, рідко буває апендицит.
	Кісткова система також дозріває протягом усього періоду росту - від 0 до 14 років - і характеризується деякими морфо-функціональними особливостями. До них належать перевагахрящової тканини над кістковою в епіфізах, наявність росткових зон, рясна васкуляризація кісток та окістя тощо. Зважаючи на це, слід не тільки тлумачити рентгенограми у віковому аспекті, пам’ятаючи про терміни появи ядер скостеніння, але й пам’ятати про ці  морфофункціональні особливості при різноманітній патології опорно-рухового апарату.
	Так, у дітей часто трапляються переломи, які проходять по зоні росту, - епіфізеолізи, апофізеолізи, анслідок яких в подальшому можуть виникати набуті вади розвитку. Рясна васкуляризація призводить до того, що всі переломи в дітей супроводжуються значним набряком і гематоломю, про що не слід забувати  під час лікування. Не можна накладати глухі циркулярні пов’язки, бо вони можуть призвести навіть до crush-синдрому.
	Незрілістю відрізняються й покривні  тканини. Зокрема, шкіра новонародженого тонка, в епідермісі замало шарів, сітчастий шар дерми не джиференційований, судини шкіри мають кінцеву будову. Ось чому в новонароджених шкіра є вельми вразливою, крізь неї легко потрапляє інфекція, що спричиняє тяжке захворювання - некротичну флегмону. Воно характеризується бурхливим розвитком й утворенням дефектів м’яких тканин, потребує особливої тактики лікування - не розрізів, а “розрізів-надсікань” шкіри для хапобігання виникненню нерозів. У дорослих такого захворювання не буває, і флегмона лікується інакше.
	Таким чином морффункціональна незрілість тканин, органів і систем істотно впливає на прояви та перебіг різних хірургічних захворювань, а знання цієї головної особливості педіатричної хірургії дозволяє правильно визначити діагноз і вибирати адекватну тактику лікування.
	Гетерохронії. Другою особливістю педіатричної хірургії є гетерохронії, Під гетерохронією слід розуміти нерівномірність, дисфункцію та диспропорцію дозрівання і росту. Термін запровадив С.Я.Долецький. Ці стани перебувають на межі здоров’я й хвороби, але нвірний підхід до них може призвести до різноманітних ускладнень.
	Для пояснення суті дисфункції дозрівання звернімося до такого прикладу.
	У новонароджених інколи виникає так зване функціональне блювання. Його основою є незрілість нервово-рефлекторного апарату кардіального відділу стравоходу, пілоричного відділу шлунка: симпатичні ганглії диференційовані, а парасимпатичні ганглії ще незрілі. Внаслідок цього спершу виникає спазм кардії, а потім пілоруса або навпаки. З часом ганглії дозрівають і блюваннязникає,але якщоуперіоддисфункціїдитинуневірнодоглядати,можуть виникнути деякі ускладнення, як-от:
-аспіраційна пневмонія, яка може призвести до летального кінця;
-езофагат та рубцевий стеноз стравоходу;
-набута грижа стравохідного отвору діафрагми.
	Основна тактика при дисфункціях дозрівання не є очікувальною. Слід провести профілактику ускладнень, з віком частота дисфункції знижується
	На відміну від дисфункцій дозрівання, які виявляються одразу після народження й особливо виразні у недоношених дітей, диспропорції росту виникають після періоду благополуччя. Наприклад, у дітей віком від 5 до 10 міс у зв’язку з асинхронним розвитком поздовжньої та циркулярної мускулатури кишечника нерідко виникає дискоординація перистальтики й інвагація кишечника; від 1 до 3  років - підвивих головки промененвої кістки, що обумовлено недорозвиненням плечопроменевого зчленування та  надмірним розвитком суглобової капсули. У дітей віком від 2 до 6  років внаслідок затримки росту інтрамурального відділу счоводу погіршується антирефлюксний механізм і може виникнути міхурово-сечовідний рефлюкс. Ще одним прикладом є диспропорція росту скелета у дітей 7-12 років. У них спостерігаються болі у м’язах ніг і суглобах, що виникають внаслідок асинхронного росту кісток та м’язів. Гетерохронії, як правило, не потребують хірургічних втручань.
	Особливості педіатричної хірургії не обмежуються морфофункціональною незрілістю й гетерохроніями. Відмітною її рисою є високий відсоток такої патології, як природжені та набуті вади розвитку.
	Природжені та набуті вади розвитку. Природжені вади (аномалії) загалом трапляються у 3 % новонароджених. Залежно від того, у який період антенатального розвитку формуються аномалії, вони розподіляються на бластопатії (пошкоджуючі чинники діють у перші 2 тижні), ембріопатії (тератогенні чинники діють у період від 2 тиж. до 3 міс.) і фетопатії (пошкооджуючі чинни діють у термін від 3 до 9 міс).
	За характером порушень у тканинах і органах розрізняють таки природжені вади розвитку:
1.	Агенезія - цілковита відсутність частини тіла або органа, обумовлена відсутністю зародкової закладки або пренатальними ампутаціями.
2.	Аплазія - відсутність частини тіла або органа з наявністю функціонально незначущих ембріональних рудиментів.
3.	Гіпогенезія - недорозвинення частини тіла або органа, яке найбільш виявляється у периферичних відділах, нерідко їх відсутність.
4.	Гіпоплазія - недорозвинення частин тіла або органів, функціональна значущість яких умовно збережена.
5.	Гіпергенезія - надмірний розвиток частин тіла або органів.
6.	Атрезія - повне закриття чи зарощення природних отворів або каналів.
7.	Зрощення численних закладок або парних органів.
8.	Збільшення кількості органів або частин.
9.	Неправильне положення або переміщення органів.
10.	Персистування ембріональних частин й органів.
11.	Гетероплазія - неправильна будова тканин.
12.	Дисплазія - порушення пластичних властивостей тканин, неповноцінність виявляється не при народженні, а у процесі росту.
13.	Гетеротопія - зміщення тканин у невластиві для них органи.
Природжені вади розвитку класифікують за розповсюдженістю: ізольвані; множинні, системні (анприклад, хвороба Ollier, хвороба Волкова тощо); синдрмальні (синдром Frohlich, синдром Kartagener, синдром Mafucci, синдром Olbright тощо). Синдромальні вади за етіологією поділяють на хроногенні; моногенні (мендулюючі); екзогенні; невідомої етіології.
За анатомічною локалізацією природжені вади розвитку поділяються на такі:
1.	Вади голови (черепно-мозкова грижа, колобома, незарощення верхньої губи, макростомія, незарощення піднебіння, атрезія хоан, макростомія, макроглосія, синдром Pier-Roben тощо).
2.	Вади шиї (природжені гржі та нориці, кривошия, синдром Klippel-Feil тощо).
3.	Вади грудної клітки (агенезія, гіполазія легень, полікістоз легень, вади серця, стравоходу, діафрагмальні грижі, лійкоподібна  деформація грудної клітки тощо).
4.	Вади хребта (спинномозкові грижі, асомія, дизрафія, платиспондилія тощо).
5.	Вади черевної порожнини (атрезія та мальротація кишечника, атрезія жовчовидільної системи, подвоєння селезінки тощо).
6.	Вади заочеревинного простору й тазу (гідронефроз, полікістоз нирок, подвоєння нирок, ектопія сечовивідних шляхів, епіта гіпоспадія тощо).
7.	Вади кінцвок (внаслідок недорозвинення, надмірного розвитку тощо).
	Окрім того, залежно від можливостей лікування природжені вади розвитку поділяють на кориговні і некориговні. Деякі з них потребують невідкладної допомоги одразу після народження, інші - постійної корекції протягом усього періоду росту; до перших належать аномалії, які обумовлюють гостру дихальну недостатність, гостру непрохідність кишечника, до других - в основному вади розвитку опорно-рухового апарату.
	Не менш важливою особливістю педіатричної хірургії як дисципліни й спеціальності є набуті вади розвитку. На відміну від природжених вад, які мають спадковий характер або ж є результатом дії тератогенного чинника під час антенатального періоду, набуті вади - це наслідок ушкодження структур, що розвиваються у післянатальному періоді.
	Так, остеомієліт у немовлят супроводжується залеченням до запального процесу росткових зон, епіфізів, через що останні повністю або частково гинуть. Надалі, у міру росту організму дитини, виникають вкорочення, викривлення кіцівок, хоча остеомієліт вже давно минув. Це ж стосується травматичного ушкодження зон росту та ін. Цілкм очевидно, що знання про можливості післянатального ушкодження структур, які розвиваються, обумовлюють не тільки необхідність надтермінової допомоги дітям, але й особливого ставлення до тканин дитини. Це стосується і планових, і невідкладних хірургічних втручань, а також усіх маніпуляцій.
	Філософія дисципліни та спеціальності. Важливою осолбивістю педіатричної хірургії як спеціальності є її філософія. Пріоритет принципів ощадливого ставлення  до тканин  дитини знаходить своє втілення і в діагностиці, і в лікування. Педіатричні хірурги користуються ощадливими методами та засобами досліджень (огляд на руках у матері при гострому животі, пункції кісток при підозрі на остеомієліт тощо), віддають перевагу малотравмуючим втручанням.
	Педіатрична хірургія, за висловом видатного дитячого хірурга С.Я.Долецького, це “...сплав науки, ремесла і мистецтва, де фахівець, діючи як хірург, думає яе педіатр і прагне математично розрахувати різноманітні фактори і проаналізувати їх, як це роблять представники точних наук”. Зауважимо, що треба не тільки мислити як педіатр, але й бути ним за своєю суттю - дійсно добрим, дуже уважним і мати велике терпіння.
	Саме ці риси були притаманні великим педіатрам - Н.Ф.Філатову, К.А.Раухфусу, Hirsachprung, як ще минулого століття наголошували на необхідності створення хірургічних відділень у дитячих лікарнях, передбачаючи, що хірурги-педіатри краще обізнані з морфофункціональними особливостями дитячого організму й зможуть діяти більш адекватно, запобігати діагностичним і  тактичним помилкам.
	Історія розвитку педіатричної хірургії. У ХІХ ст. хірургічну допомогу дітям подавали в лікарнях для дорослих і в дитчих терапевтичних відділеннях; за планом дітей оперували рідко, а провдили тільки ті рперативні втручання, які потребували мінмімальної витрати часу й були технічно нескладними. Це зумовлювалося відсутністю у той час знеболювання, недоліками асептики й антисептики, що призводило до численних ускладнень і летальних наслідків. Нейбільш розповсюдженими були операції при каменях у сечовому міхурі, а також при таких вадах, усунення яких було малотравматичним: коротка вуздечка язика, парафімоз, гіпертрофія мигдаликів тощо. Проводили втручання за життєвими показаннями - трахеостомія, розтин гнояків та ін.
	У росії 1947 р. було запроваджено наркоз й уведено антисептику (70-ті роки минулого століття), що значно розширило можливості хірургічних втручань як у дорослих, так і в дітей. Але застосування розчину карболової кислоти у дітей спричиняло отруєння під час операцій чи перев’язок, що стримувало активність хірургів. Тільки тоді, коли стали користуватися менш токсичними антисептиками, виникла можливість розширити коло оперативних втручань у дітей, що також було по’язано з дослідженнями особливостей реакцій дітей на операцію та вченням про загоєння ран.
	У 80-х роках минулого століття вперше було проведено лікування гриж дітей, у 90-х роках - перші апендектомії. М.І.Пирогов здійснив понад 200 операцій у дітей при ортопедичних захворюваннях, кістково-суглобовому туберкульозі, заячій губі. М.В.Скліфосовський першим у  Росії провів ушивання грижового мішка при грижі оболонок мозку (1881). Ним же було запрпоновано доповнення до гіпсового корсета - “нашийник” для лікування уражениї шийних та верхньогрудних хребців.
	Перше хірургічне відділення було відкрито 1869 р. у дитячій лікарні в Москві, 1873 р. - у Санкт-Петербурзі, 1897 р. - у Харкові, 1904 р. - в києві. Можливості відділень були обмежені, вони мали лише 10-15 ліжок, але стали школами  для підготовки фахівців.
	Важливим етапом розвитку дитячої хірургії у медичних інститутах, видання посібників і підручників. Перший посібник з дитячої хірургії написав Д.С.Горохов. Це “Дитяча хіругія. Вибрані глави” (1910-1914).  Перший підручник українською мовоюС.М.Рубашова “Хірургія та ортопедія дитячого віку надруковано 1932 р.; чотири видання витримав підручник  С.Д.Терновського “Хірургія дитячого віку”. Підручник Ю.Ф.Ісакова, С.Я.Долецького “Дитяча хірургія” видано 1971 р., його перевидано 1978 та 1983 рр.; 1993 і 1998 рр. вийшов друком підручник Ю.Ф.Ісакова “Хірургчні хвороби у дітей”.
	Першу кафедру дитячої хірургії було організовано 1922 р. у Санкт-ПЕтербурзі на базі Інституту вдосконалення лікарів, яку очолювали спочатку проф. Ф.К.Вебер, а потім - Н.В.Шварц. У 2-му Московському медичному інституті 1931 р. було відкрито кафедру дитячоїхірургії, якув різнийчасочолювали проф. К.Д.Єсипов, В.П.Вознесенський, С.Д.Терновський, І.К.Мурашов, Ю.Ф.Ісаков.
	Кафедру дитячої хірургії у Київському медичному інституті було створено 1935 р., її осолювали А.Я.Шетефель (1935 - 1953), А.Г.Шуринок (1953 - 1964), М.Б.Ситковський (1964 - 1992), Д.Ю.Кривченя (з 1992 р.) останній є головним дитячим хірургом України.
	Перше дитяче хірургічне відділення в м.Одесі й Одеській області було відкрито 1937  р. на базі міської дитячої лікарні (Слобідка). Воно було розраховане на 30 ліжок для лікування планових хірургічних хворих віком від 0 до  14 років. Невідкладну  допомогу дітям, як і попередніми роками, здійснювали хірурги загального профілю у стаціонарах для дорослих.
	1938 р. на кафедрі факультетської хірургіх Одеського медичного інституту було організовано курс дитячої хірургії, який до 1941 р. очолював приват-доцент І.Є.Корнман, автор монографії “Гемангіми”. Під час Великої вітчизняної війни споруду міської дитячої лікарні було зруйновано. Вона почала функціонувати лише 1945 р.
	З 1945 до 1950 рр. кафедрою дитячої хірургії завідував проф. В.П.Снєжков, перу якого  належить монографія “Клініка слино-кам’яної хвороби” та підручник “Дкміургія”, з 1951 по 1952 рр - проф. С.А.Баккал, відомий своїми працями про дезінфікуючі засоби на груні анілінових барвників та дослідженнями з тканинной терапії.
	Від 1953 до 1974 рр. кафедрою хірургії та ортопедії дитячого віку керував заслужений діяч науки і техніки України проф. М.Л.Дмітрієв. 1955 р. одне с педіатричних відділень міської дитячої лікарні було препрофіловано у хірургічне. Завдяки наполегливості проф.М.Л.Дмітрієва, хірургічну клініку було розширено до 160 ліжок, на її базі організовано 4 спеціалізованих відділення, де проводилися корекція приорджених і наубтих вад розвитку, лікування ушкоджень і захворювань органів грудної та черевної порожнин, заочеревинного простору, опорно-рухового апарату.
	На початку 60-х років у дитячих  поліклініках міста було створено кабінети дитячих хірургів, у 70-х роках у містах областного підпорядкування призначено хірургів, відповідальних за подання хірургічної допомоги дітям.
	М.Л.Дмітрієв визначив основні наукові напрямки кафедри: розроблення ощадливих підходів під час лікування хірургчної й ортопедо-травматологічної патології, вивчення регенерації тканин. Особливого значення набула розроблена ним методика біологічної підготовки аутоспонгіози, що дозволило значно покращити результати хірургічного ліування дітей із дефектами кісткової тканини. Під керівництвом про. М.Л.Дмітрієва було виконано 4 докторські дисертації (К.Г.Тагібеков - “Підоксна резекція при лікування діафізарних остеоміелітів”; Л.В.Прокопова - “Комбінована кіствоква пластика при лікування несправжніх суглобів і дефектів довгих трубчастих ксток№, В.С.Топузов - “Лікування  спайкової непрохідності кишнчника у  дітей “, І.В.Кравченко - “Лікування виразкової хвороби з застосуванням спідіану”) і кандидатських 20 дисертацій, написано у співавторстві 4 монографії та понад 100 наукових праць.
	Від 1974 до 1993 рр. кафедру хірургії та ортопедії дитячого віку очолювала проф. Л.В.Прокопова. У 1974 р. міська дитяча лікарня набула статусу обласної клінічної й перетворилась на організаційно-методичний центр для подання хвірургічної допомоги дітям не тільки м.Одеси й Одеської області, але і мешканцям Півдян України. Ліжковий фонд ООДКЛ збільшився до 200, було організовано 6 спеціалізованих відділень (ортопедо-травматологічне, урологічне, планової хірургії, гнійної хірургії та хірургії новонароджених, реанімації).
	Прихильник ощадливої тактики у дитячій хірургії, проф. Л.В.Прокопова  продовжила розроблення зберігальних методів і підходів, визначила новий напрямок наукових досліджень - використання фізичних факторів для лікування хірургічної, ортопедичної, травматологічної патології. Під керівництвом проф. Л.Ф.Прокопової було виконано 2 докторські дисертації (Н.Г.Ніколаєва - “Комплексне хірургічне лікування доброякісних пухлин та пухлиноподібних урадень кісток у дітей  з використанням вуглекислотного лазерного та ультрафіолетового інтегрального випромінювання”, О.Л.Лосєв - “Лікування бактеріальних деструктивних пневмоній у дітей з використанням гелій-неонового лазерного випромінювання”), 10 кандитдатських дисертацій, написано у співавторсьві 3 монографії (“Нариси гнійної хірургії”, “Кістково-пластичні операції у дітей”, Лікування остеоміеліту у дітей”), більш як 130  наукових праць, одержано 14 авторських свідоцтв про винаходи.
	Сьогодні запатентована назва кафедри - кафедра хірургії, ортопедії та травматології дитячого віку з циклом післядипломної підготовки. Багатопрофільність клінічної бази обумовлює широкий діапазон роботи, яку проводять співробітники клініки. Це хірургічні втручання при приоджених та набутих вадах розвитку, дисплазіях, пухлиноподібних ураженнях і пухлинах, ушкодженнях різної локадізації та гнійно-запальних захворюваннях усіх органів і систем у дітей від першого дня життя до 14 років. Співпрацівники кафедри  розроблюють нові підходи в ортопедії, онкології, урології, неонатології з застосуванням сучасних методів досліджень (недоскопічні, сонографічні, томографічні, експрес-діагностичні методики) і засобів лікування (реконструктивно-пластичні втручання, використання лазерної та кріотехніки, локаьної декомпресії та гнотобіологічної ізоляції, дистракційних пристроїв тощо). Перевага віддається ощадливій тактиці лікування.
	У цілому за 60 років діяльності співпрацівниками афедри захищено 7 докторських та 37 кандидатських дисертацій, видано 5 монографій, 5 навчальних посібників, понад 7000 наукових статей, одержано 32 патенти про винаходи і близько 100 посвідчень про раціоналізароські пропозиції. Понад 8000 та 12000 випускників лікувального факультету перейнялися особливостями педіатричної хірургії як дисципліни та спеціальності, оволоділи необхідними навиками під керівництвом таких прекрасних педагогів, як проф. М.Л.Дмітрієв, проф. Л.В.Прокопова, проф. В.С.Топузов, проф.О.О.Лосєв, доценти А.А.Ціома, К.П.Алексюк, Т.Л.Бугайова, В.А.Мельниченко, асистенти А.І.Чанг, І.М.Кисилевич, В.В.одік, М.В.Сушков, О.Л.Лімін, Б.І.Перевозниченко, М.Г.Мельниченко, М.К.Маляргчук, О.В.Годлевська, Л.Й.Лісневський, Ю.О.Банокін. Десятки тисяч маленьких пацієнтів одержали вискокваліфіковану кнсультативну та лікувальну допомогу.

	5.Матеріали активізації студентів під час викладання лекції.
1.	Яка головна особливість педіатричної хірургії?
2.	Як здійснюють реанімацію дорослих?
3.	Що уявляє собою апендикулярний інфільтрат? Чи може він бути у дітей?
4.	Які орієнтири при інтерпретації рентгенограм  кісток?
5.	Яке кровопостачання шкіри у новонароджених?
6.	Що таке функціональне блювання?
7.	Які етапи виділяють у ембірогенезі?
8.	Як латиною буде “кінцівка”?
9.	Що таке ощадливий підхід?

	6.Загальне матеріальне та методичне забезпечення лекції:
	- навчальне приміщення - аудиторія ООДКЛ;
	- обладнання - слайдопроектор, екран;
	- ілюстративні матеріали - 46 слайдів, тематичні хворі, рентгенограми.
	7.Матеріали для самопідготовки студентів
	а)з теми викладеної лекції: 
	Ніколаєва Н.Г. Педіатрична хірургія. Вибрані лекції. Одеса, Одеський державний медичний університет, 1999.
1.	Навести приклади набутих вад розвитку.
2.	Що таке гетерохронія?
3.	Які є види гетерохроній?
4.	Пік проявів гетерохроній?
5.	Які причини набутих вад розвитку?
6.	Як класифікують вроджені вади розвитку?
7.	Що таке ембріопатії?
8.	Що таке некротична флегмона новонароджених?
9.	Які витіки гнійного маститу у новонароджених?
	б)з теми наступної лекції:
	Ніколаєва Н.Г. Педіатрична хірургія. Вибрані лекції. Одеса, Одеський державний медичний університет, 1999.
1.	Які гоовні клінічні симптоми та причини гострого живота?
2.	Навести теорії етіопатогенезу гострого ентериту.
3.	Навести класифікацію гострого апендициту.
4.	Які головні клінічні прояви гострого апендициту у дітей: а)старшого віку, б)молодшого віку?
5.	Який діагностичний ключ гострого апендициту?

Основна література:
1.	Дитяча хірургія : навч. посібник / О.О. Лосєв, М.Г. Мельниченко, І.Р. Діланян, Д.О. Самофалов ; за ред. О. О. Лосєва. – Одеса : ОНМедУ, 2011. — 224 с 
2.	Pediatric surgery (Textbook / Grif of the Ministry of Health of Ukraine / Odessa: ONMedU, 2019, 224 с.) Losev O.O., Melnychenko M.G., and others, only 7 people
3.	Кривченя Д. Ю., Лисак С. В., Плотніков О. М. Хірургічні захворювання у дітей. – Вінниця: Нова книга, 2008. – 256 с. 
4.	Хірургія дитячого віку. / За ред. Сушка В. І. та співав. // К. Здоров'я. – 2002. – 718 с. 
5.	Дитяча хірургія. Навчальний посібник. Частина 2. За ред. Толстанова О. К., Рибальченка В. Ф., Данилова О. А. та ін. Житомир «ПОЛІССЯ». – 2016. – с. 225, 322-331
Додаткова література:
6.	Невідкладна хірургія органів черевної порожнини (стандарти організації та професійно орієнтовані алгоритми надання медичної допомоги) / За ред. Фоміна П.Д., Усенко О.Ю., Березницького Я.С. – К.: Бібліотека ≪Здоров’я України≫, 2018. — 354 с. 
7.	Вікові аспекти гострого апендициту у дітей та ключ до його розпізнавання. Навчальний посібник. 2019. 260 с. За ред.: Боднар Б.М., Рибальченко В.Ф., Боднар О.Б., Мельниченко М.Г. та інші. Видав. ISBN 978-966-697-828-1
8.	Недельська С. М Захворювання гепатобіліарної системи та підшлункової залози у дітей навчальний посібник для студентів 6 курсу медичного факультету, лікарів-інтернів, педіатрів, сімейних лікарів / Недельська С. М, В. І. Мазур, Т. Є. Шумна. - Запоріжжя: [ЗДМУ], 2017. - 113 с.
9.	Порушення випорожнень у дітей: закрепи та енкопрез: Навчальний посібник / В.Ф. Рибальченко, В.В. Бережний, В.С. Конопліцький та ін.; За ред. проф. В.Ф. Рибальченка, В.В. Бережного, В.С. Конопліцького, П.С. Русака. — К.: ТОВ «ВІТ-А-ПОЛ», 2018. — 548 с.: іл.
10.	Мальротація кишечника у дітей: від ембріогенезу до наслідків / Монографія. За редакцією: Переяслова А.А., Рибальченка В.Ф., Лосєва О.О. – К.: ПП «ІНПОЛ ЛТМ» Друкарня «000000000», 2019. – 226 с: іл.
11.	Кишкова непрохідність у дітей : навчальний посібник для студентів 5 курсу медичних факультетів (спеціальності: «Лікувальна справа», «Педіатрія»). Спахі О.В., Барухович В.Я, Кокоркін О.Д., Лятуринська О.В., Пахольчук О.П., Запорожченко А.Г. - Запоріжжя. -2015.- 75 с.
12.	Вади розвитку у дітей: навчально–методичний посібник для самостійної роботи студентів VІ курсу медичного факультету (спеціальності «Лікувальна справа», «Педіатрія»). Соловйов А.Є., Лятуринська О.В., Барухович В.Я., Спахі О.В., Щокін О.В., Макарова М.О., Анікін І.О. Запоріжжя, 2013. 165 с.
13.	Бачурін В. І. Вади розвитку сечостатевих органів як причина урологічних патологій: навч.-метод. посіб. для самостійної роботи студентів ІV курсу мед. ф-тів за спеціальністю: 7.12010001 «Лікувальна справа», 7.12010002 «Педіатрія», 6.120102 «Лабораторна діагностика» / В. І. Бачурін. - Запоріжжя: ЗДМУ, 2017. – 86 с.
14.	Шмаков А.П. Практикум по детской хирургии: пособие /А.П.Шмаков. – Витебск, ВГМУ, 2016. – 309 с. 
15.	Макаров А.В. Обстеження органів дихання у дітей. Навчально-методичний посібник. А.В. Макаров, О.А. Данилов, П.П. Сокур, В.Ф. Рибальченко, М.І. Юрченко – К.: СПД Коляда О.П., 2005. – 160 с.